Downloaded from YTS.MX
Official YIFY movies site: YTS.MX
Taky mám noční můry.
Nebo je to spíš jen ten samý sen pořád dokola.
Tak povídej.
No tak.
- Je to paráda. - Nech toho.
Naprosto úžasné.
Je to…
- Jsi hvězda! - Nech toho.
Tak dost.
Ne, vážně. Tak povídej.
No tak.
Jde…
po žhavých uhlících.
- Páni. - Nepřerušuj mě.
Promiň.
Zní to opravdu skvěle. Na monology máš talent.
Takhle šťastná jsem nebyla, co jsem přestala pít.
Dneska padnou na zadek.
Až tam půjdeš.
Musíš tam jít.
Ale jdeš tam, ne?
Jo, asi jo.
Ne.
Jdeš tam.
Je to jasné?
- Jinak tě zabiju. - Hele, klídek.
Musíš tam jít.
Slib mi to.
Tak fajn.
KOUSEK TEBE
Jde přede mnou
po žhavých uhlících.
Nevidím jí do obličeje. Je ke mně otočená zády.
Ptám se jí… Spíš na ni křičím:
„Hej! Haló, můžeš se otočit?“
Ale nic.
Odmítá se otočit.
Děkuji.
Tak kdo dál?
Agnes Svanová.
Agnes Svanová?
Agnes Svanová tady není? Ne? Tak koho tu máme dál?
Tady.
- Aha. - Promiňte.
- Noeli, ať dnes večer přijde. - Je Pálení čarodějnic!
- Proč je tak šíleně nudná? - Jak nudná?
- Zatraceně nudná. - Takhle nemluv.
Takhle drsně o ní nemluv. Víš proč.
Já vím, ale prostě mi chybí.
Hádej kdo?
- Julie! - Čau, jak se máte?
Ahoj, lásko.
- Ahoj. - Máš se?
V pohodě. Kyselá cola, jo?
- Jo, tu mám rád. - Hele, přijdeš dnes večer?
- Jo. - Bude to super!
- A bude tam i karaoke? - Chceš tam zpívat?
Jo.
Vopruz.
- Půjdeme dneska k tomu ohni? - Ani náhodou!
Do háje.
Co si vezmeš na sebe?
Hele, poslyš, nemám ti udělat něco dobrého,
když máš zítra ten velký den?
- To je v pohodě. - Jak v pohodě?
Vždyť máš narozeniny.
Vyber si něco hezkého a drahého.
Je super, že se tak zajímáte, jak mi to na tom konkurzu šlo.
- Páni… - Ne.
- Zlato. - Pojď sem.
Pojď za mámou.
- Tak jak to šlo? - Docela dobře.
- No samozřejmě. - Jak to můžeš vědět?
- A co bude dál? - Večer jí přijde e-mail.
Bude tam:
„Gratulujeme, Agnes! Byla jsi vybrána do té role!
Jsi ta nejlepší!
Lepší herečku jsme tu ještě neviděli!“
- To řeknou. - To je tak vzrušující!
- Haló? - Pojď dál!
Už to bublá, mami.
- Ahoj! Jak se máš? - Dobře. A ty?
Fajn.
Večeře už bude.
Mňam.
- Ahoj! - Ahoj, Carino.
- Jak se máš? - Dobře. A ty?
Jo, dobře.
- Ahoj, Agnes. - Ahoj.
Jak se máš?
- Dobře. Ty? - Fajn, díky.
Páni, dort!
Slavíme něco?
Ne, Agnes zjevně nic slavit nechce.
- Cože? - To jsem neřekla, mami.
Tak začneme už dneska, ať máme náskok.
- Na to zapomeň. - Ani trochu?
- Taky bych si dala. - Kousek?
Kdo si dá?
Je to můj dort.
Řekla jsem ne.
Ne.
- Ale já půjdu. - Přestaň.
- Ne. - Jo. Proč se hádáš?
Ale…
Kolik týdnů se stýkáme jen doma, Noeli?
Čtyři.
- Možná déle. - O tohle tady nejde.
Co jsi…
Jako bychom tuhle diskusi neměly už stokrát?
Kolikrát už jsme to probíraly?
Tak proč o tom furt mluvíme?
- Nikam to nevede. - Vždyť jsme měly dohodu.
- To mě tu chceš jako držet? - To stačí, Julie.
- Jsem dospělá. - To já přece… Vážně?
- Ano, vážně. - Nikam nepůjdeš.
Půjdu. Je to Pálení čarodějnic.
Můj dům, moje pravidla.
Aha, takže ti mám být vděčná?
Proč ti to zakazuju?
- Nevím. - Nepředstírej.
- Já tam nebudu pít. - Podívej se na mě.
Děláš, jako bychom to probíraly poprvé.
Noeli, hodil bys mě pak v 11 domů?
To ale nebude třeba, Noeli.
Nebude to třeba.
Tvá sestra má zítra narozeniny a ty budeš mít kocovinu?
- To nic, mami. - Nevadí jí to.
Nepleť se do toho.
- Že ti to nevadí, Agnes? - Nepleť se do toho.
Tak fajn, díky za večeři.
- Nebudu tam pít! - Ale…
Kolikrát to mám ještě…
Mám ti připomínat, žes byla jak malá? Musela jsem tě nést!
- Čau. - Čau, můžu se tu schovat?
…bavit se s přáteli?
- To mě tu jako zavřeš… - Tak hele!
Chceš tohle? Nevím, jestli chceš něco tak…
Láska je láska?
Tak hele, pokud to je…
- Máš dobrý vkus. - Díky.
Já všechny ty dialogy umím nazpaměť.
Ne. Tak to ti nežeru.
- Ano. - Ne.
Ale jo.
Tak to dokaž.
Proč? Prostě mi musíš věřit.
Můžeš psát knihy o psychologických tématech…
…nebo o masových vrazích.
Ze všeho nejvíc chci být modelka.
Myslíš, že na to mám?
Myslím, že jo.
- Obleč se. - Cože? Já?
- Jo, ty. - Proč?
Máma mě pustí, pokud půjdeš i ty.
- K Esther? - Ano. Tak se obleč.
Mám si vzít tohle?
Nebo… tohle?
Tohle.
Tohle?
Tak nakonec si vezmu tohle.
Fajn, pospěšte si.
Jsi divná.
Ty jsi taky divná.
- Vážně? - Jo.
Chci být divná…
Ne divná, jen nechci být jako všichni ostatní.
I když mi někdy připadá, že jsem jako všichni ostatní.
Ale nejsi.
Moje nejhorší noční můra je,
že tady zkysnu a Åmål nikdy neopustím.
Uprostřed města ten oheň rozdělat nejde, Julie.
Proč ne? Vždyť se pálí čarodějnice!
- Dělá se to roky. - Mohla bys skončit ve vězení.
- Nemluv nesmysly. - Je to pravda.
Pořád si jen vymýšlíš.
Počkej, spravím si make-up.
Moment…
Prosím tě.
Na, dopij to.
Co je to?
Počkej.
Jen tě trochu upravím.
- Pojď sem. - Co zas?
- Pojď sem. Máš moc hezké rty. - Co to je?
Aspoň budeš na ty oslavy hezká.
Tak pojďme.
- Tentokrát ne. - Počkej.
- To je ono! - Jo, dobře.
Přesně takhle!
Esther, ukaž, jak se to dělá!
Ukaž nám to!
Ne!
Dobře, takhle…
- Hádej kdo? - Julie!
- Nazdar, lidi! - Vypadáš moc hezky. Páni!
Ahoj!
- Jak se máš? - Pojď sem.
Ahoj.
Ty pařby bez tebe nestály za nic, sakra!
- Parádní tílko! - Ahoj!
- Jak se máte? - Do pohody.
- Jak je? - Julie.
- Ahoj, Agnes! - Ahoj.
- Čau. - Čau.
- Ahoj. - Bavíš se?
- Strašně. - Ano.
Jasně. A zábava může začít.
Jeden pro tebe a druhý pro mě. Tady.
To snad ne!
„Tohle je příběh…“
Pojď!
Bez mobilu, bez holky je všude. Přes Lund, Göteborg, po Södermalm.
Je to tvůj zachránce, tvá pravá ruka. Když s ním budeš bojovat, seš out.
Tohle je teprv začátek.
Byli tam s celou bandou,
všichni jsou drsní,
Stockholmu ale nevládnou.
Jednoho dne jdou na výprodeje
a banda křičí: „Tady je!”
A show může začít!
Tak jo.
Prodírám se temnotou,
vedena jen tlukotem svého srdce.
Nevím, kde ta cesta skončí,
ale jdu se na ni vydat.
Prý jsem moc mladá, abych to pochopila,
prý se chovám, jako bych pořád snila.
Musím se probudit, jinak mi život proklouzne mezi prsty.
A všichni!
To mi ale nevadí.
Tak mě vzbuď, až bude po všem.
Až budu moudřejší a budu si vědět rady se životem.
Celou dobu sama sebe nalézám,
ani jsem nevěděla, že to byl jen klam.
Tak mě vzbuď, až bude po všem.
Až budu moudřejší a budu si vědět rady se životem.
Celou dobu sama sebe nalézám,
ani jsem nevěděla, že to byl jen klam.
Julie!
CASTING NA DIVADELNÍ ROLI
Já z tebe zešílím!
Jsem jak pod policejním dohledem.
Přestaň s tím, vždyť o nic nejde!
Bojíme se o tebe.
- Kam to jdeš? - Jdu domů pěšky.
- Julie! - Můžeš odvézt Agnes.
Uhni!
Julie.
Omlouvám se.
- Jdu pro Agnes. - Fajn.
Agnes?
- Agnes! - Co?
Odjíždíme.
Julie už chce domů, takže asi pojedeme, dobře?
Julie?
Julie!
Nechcete se radši posadit?
Cože? Ne.
Dělali jsme, co bylo v našich…
- Jo? - …silách.
Ne.
Ale bohužel…
Promiňte, neměl byste…
- Vedl jsem tu operaci. - Pardon, asi vám nerozumím…
- Operoval jsem ji… - Neměl byste být někde jinde?
Jsem její chirurg. Vaši dceru sem přivezli a já jsem ji operoval.
A kdo je její doktor?
- Já. - Opravdu?
Fajn, tak proč tam nejste a nesnažíte se ji zachránit?
Vím, jak je to těžké.
Chci mluvit s někým jiným. Já nemůžu… Posloucháte mě?
- Já vás chápu. - Ano.
- Vím, jak je to těžké. - Já…
- Ale bohužel… - Ne.
To ne.
Ne.
- Je mi to líto. - Odejděte.
Běžte pryč.
- Mohu… - Odejděte.
Panebože. Nemůžu dýchat.
Panebože.
Ježíši.
Co se… Proč voláš tak brzy?
Stalo se něco?
- Haló? - Jo…
Tak co se děje?
To Ju…
Cože? Neslyším tě, zlato. Co se děje?
Tak co?
Řekni něco.
Jde o Ju…
- Já nemůžu… - Stalo se něco Julii?
Tak mluv. Neslyším tě.
Jde o Julii.
Zemřela.
Nic se neboj.
Je tam tajné znamení.
Jméno, které tě ochrání, až odejdeš.
Tvá osamělost
má břehy vedoucí ke světlu.
Nic se neboj.
Jsou tam stopy v písku.
Nic se neboj.
Je tam potemnělý přístav.
Teď ještě není vidět,
ale už jsi na cestě,
a tak ho jednou uvidíš.
Neboj se hlásat Boží jméno.
Jeho láskyplný pokoj
si za to nic nežádá.
Kam jdeš?
Do školy.
- Řekla jsem jim, že teď budeš chybět. - Jo, já vím. Ale…
Tak zatím.
Nějaký plán na víkend?
Nevím, myslela jsem, že bychom si mohly orazit.
- Mrknout na nějaký film. - Co se jít pobavit?
Dobře.
Super.
Uvidíme se po němčině.
- Ahoj. - Ahoj.
Ahoj.
- Jak se máš? - Dobře.
- Byl to krásný pohřeb. - To rozhodně.
Dále.
Zdravím.
Nazdar.
Pojď dál.
Chtěla jsem vám za tu roli poděkovat a říct vám, že bych v tom chtěla být.
- Jako v té hře. - Jo? Super.
Posaď se.
Dokážu si představit… čím si procházíš.
Když mi byla jako tobě, taky mi při autonehodě zemřel bratr.
Kdy začínáme zkoušet?
Dřív jsem…
dělal plno blbostí, co jsem dělat neměl.
Ale pak jsem začal přemýšlet o tom, jak by chtěl, aby se můj život odvíjel a…
No…
a skončil jsem tady.
Přijď zítra v 15 hodin.
- Ne. Prostě ne! - Jen bych se chtěla mrknout. Prosím.
- Prosím tě. - Přestaň.
Tak ukaž mi to.
Klídek, hele.
- Nemáš hlad? - Jo, trochu.
- Nechceš sendvič? - Jo.
Podej mi nůž.
Díky.
Vezmi si, co chceš.
Omlouvám se.
ZLATO, ŠLA JSEM NA CHVÍLI NA VZDUCH.
JSEM U BABIČKY. KDYBYS NĚCO POTŘEBOVALA, TAK VOLEJ.
MÁM TĚ RÁDA
Agnes!
Haló, Agnes?
Promluvme si.
ALKÉSTIS OD EURIPIDA
Ahoj.
Bože, promiň. Jen…
- Vypadáš jako… - Jo, promiň.
Ne. Jen je to pořád tak… silné.
Čau. Jak je?
- Jsem v pohodě. Jak se máš? - Dobře.
Co se děje?
Má na sobě… To je Juliin top.
Koupily jsme ho, když jsme byly v Berlíně.
Jdeme na oběd?
- Jasně… - Jo.
- Pojď taky. - Jo.
Znáš Adriana Hagerforse?
Jo, máme spolu francouzštinu.
Co s ním?
Stojí venku.
Ne!
- Adriane. - Nech toho.
- Nebylo to tak hrozné. - Chyběl jsi mi.
No tak, nech toho.
- Dlouho jsem tě neviděla. - Nech toho. Ne.
- A představuju si… - Fanna po Adrianovi jede.
- Ne. - Ale ano.
- Ne. - Jo.
Loni na vánočním večírku…
- Tvoje sestra… - Nech toho.
Myslela si, že by jim to spolu slušelo, a tak…
Fanna za ním šla,
ale nevěděla, co má říct, a tak vzala plechovku s pivem
a smyslně ji otevřela.
- Nemůžu to poslouchat. - Adriane.
Bylo to pěkně trapné, protože byl šíleně zhulený.
Jde sem.
Klídek.
- Čau, jak je? - Ahoj.
- Ahoj.
- Rád tě vidím.
Já tebe taky.
Přijdeš dneska večer?
Co…
Dnes je u mě pařba.
Zvu tě. Přiveď i Lydii.
Jo, dobře. To by bylo fajn.
Super.
Arrivederci.
Ahoj.
Ahoj. Agnes!
Často na tebe myslím.
- Neprojdeme se po škole? - Budu na zkoušce.
- Nemůžu. - Tak já na tebe počkám.
To nepůjde, pak jdu na Samovu pařbu.
Chci si jen promluvit.
Jsem šíleně smutný.
Měj se.
Prosím tě. Agnes!
A necháme si to pro sebe.
Netvařte se tak vyděšeně. Je to jen taková hra na rozehřátí.
Nejde o nic divného.
HNĚV
Dobře.
Agnes.
Chceš začít?
- Nevím, co mám dělat… - Co sis vytáhla?
Tak to je ošidné.
Dobře, pojďme to zkusit…
Můžete nám dát trochu prostor?
Udělejte nám místo.
Pojď za mnou.
Tak pojď.
Chci, abys začala ze všech sil křičet.
Tak do toho.
Jak jako?
Nahlas. Prostě začni křičet.
No tak.
Nesmějte se jí.
- Je to těžké. - To věřím.
Všichni jsme herci.
Tak se převtěl…
do někoho jiného.
Představ si, že jsi někdo, komu by nahlas křičet nevadilo.
Dobře?
- Pojďme na drink. - Jo.
- Můžeme si nalít? - Nevím.
A kelímky?
Jo, možná tyhle.
Jen tak si to nabereš?
Nevím.
Čau.
- Čau. - Čau.
- Jak se máš? - Dobře, ty?
- Skvěle. - Ahoj, moc ti to sluší.
- Tobě taky. - Jo?
Vypadá to, že se Sam sám ani nepostaví.
- Fanno! - Jo.
Ale…
Jo, Same, už jdu.
- Ahoj, Same, jak se máš? - Zlato, pojď sem.
- Ahoj, Same. - Ahoj!
- Ahoj. - Jé!
- Víš vůbec, jak jsi krásná? - Děkuju.
Víš to, Lydie? Nezapomeň, jak jsi krásná.
- Děkuju. - Ano.
- Same. - Co?
- Jsi v pořádku? - Jo. Same?
Není v nejlepší…
- Same? - Asi se na chvíli ponořím.
Same.
Ne, Same. Spadneš tam.
Same!
To by už stačilo. Same, seber se.
Same. Ne, Same.
- Same! Ne, vážně. Same. - Já si na to netroufnu.
- Tak pojď, Same. - Ale asi tam skočím.
Pojďme tančit.
Zaber!
Dobře, tak další.
Kdo je další?
- Co ty? - Jen přes mou mrtvolu.
Agnes?
Jo, ty proti mně. No tak.
Agnes!
Tak fajn.
Klídek, hele.
No tak!
Tak do toho!
Agnes!
Au! Počkej!
- Dáme pauzu na panáka. - Jo.
Dáme si panáka.
- Co si dáš? - Cože?
Co si dáš?
Dám si… něco silného.
Tak co si obě dát třeba tequilu?
Přinesu ji.
Proč tu sakra sedíme?
Ach, jo.
Hádej kdo?
Máš ty…
kelímky?
Musím…
Ahoj.
Ahoj. Jejda.
- Jsi v pohodě? - Jo.
Co ty?
Jo.
Fanno?
- Jo? - Jaká byla, když byla opilá.
Kdo?
- Nějak tu zhoustla atmosféra. - No tak, Agnes.
Nejsem jediná, kdo si ji půjčuje její hadry,
jestli je to kvůli tomu.
Máma to dělá taky.
- Ale… - Agnes.
Není to tak těžké.
Vždycky jsem si myslela, že to bude strašně těžké.
- Ale není. - Prosím, Agnes, přestaň.
- Nech mě! - Přestaň.
To stačí, přestaň s tím.
- Vrať mi to. - Přestaň!
Dej mi to.
Je to…
Můžeš toho nechat? Přestaň!
- Neser mě! - Ale…
Kde je Carina?
U babičky.
Jak ti je?
Fajn.
Díky.
Dáš si těstoviny?
Rád.
- Nechci tě stresovat… - Co zas?
…ale něco se pálí.
Ztlum to.
- Ztlum ten hořák a přidej tam sůl. - Ne, sůl tam nepřidávej.
Jen špetku.
Hele, nepřeháněj to! Klid!
- Ještě trochu. - Ne.
Hej, to…
- Co to děláš? - Jsou hotové.
Taky mám noční můry.
Nebo je to spíš jen ten samý sen pořád dokola.
Sny nikoho nezajímají.
- Já se nudím. - Ticho, nechte ji domluvit.
Jde přede mnou po žhavých uhlících.
Nevidím jí do obličeje.
Je ke mně otočená zády.
A…
Já…
Děkuju.
- Omlouvám se, já jsem… - Ne, v pořádku.
Tohle je poprvé, co promluví.
Všechno si to do té chvíle nechávala pro sebe.
A tohle je ten moment, kdy to konečně může říct nahlas.
Rozumíš?
Fajn, tak to zkusíme znovu.
Jde přede mnou…
po žhavých uhlících.
Je ke mně otočená zády.
Nevidím jí do obličeje.
Ptám se jí…
Spíš na ni křičím: „Hej! Haló, můžeš se otočit?“
Ale nic.
Odmítá se otočit.
„Pozor.“
Nic víc neřekne.
„Opatrně.“
Ale já…
jsem na těch uhlících nedávala pozor
a teď mi hoří šaty.
Všechno…
je v plamenech.
Hoří mi celé tělo.
Ale pak se najednou otočí.
„Tak už mě vidíš,“ řekne.
„Cos asi tak čekala?“
A já nevím…
co jsem od toho čekala.
„Není to zadarmo,“
říká mi.
„Pro nás ne.“
Díky.
Hezky.
- Šíleně se těším… - Ta role s tím…
Mohlo by to být dobré.
- Cože? - Je to moc hezké.
Co máš zase za lubem?
Vezmi to.
- Tak pomoz mi. - Jo.
- Díky. - Jasně.
Udělej mi místo.
A pak můžeš…
Jo.
- No tak… - Na.
Nestůj tam jen tak.
- Tady máš deku. - Dávej bacha.
Tak do 13 nebo 14 jsem se pomočoval.
Já vím, ale měl jsem na to papír.
- To nemyslíš… - Byl jsem s tím i u doktora.
- Ne! - Ale jo, dokonce jsem bral prášky.
Chutnaly jako polystyren.
Bylo to pěkně divné.
Měli jsme…
Byla to taková malá vysílačka, kterou jsem měl tady.
- Na rameni? - Jo.
Na spaní jsem měl takové tričko nebo vestu
a dolů mi tam vedla taková hadička.
- Cože? - Přímo tam, jo.
K čemu to bylo?
A součástí toho byl malý senzor.
- Ten jsem měl na spodním prádle. - Aby tě upozornil?
Jo, poznalo to, když jsem se skoro…
Jakmile tam bylo trochu moči,
ta vysílačka tady nahoře mě upozornila.
Jo.
Bože, to je teda úlet.
Fajn.
No, já jsem se taky počůrávala, když jsem byla malá.
- Fakt? Tak proč se mi směješ? - Protože mi nebylo 13.
Ne.
Bylo mi sedm nebo osm.
Jo, v tomhle věku to dává mnohem větší smysl. Co já vím?
- Ale nebyla jsem puberťačka. - Dobře.
Když teď o tom přemýšlím, taky bych to zařízení použila.
Pamatuju si, že jsem se často budila, protože mi bývala v noci zima. A potom…
A tak…
jsem vstala a šla…
do Juliina pokoje a lehla si k ní.
Do jejích nohou jako malé štěně.
Bylo tam tak teplo.
Co si jít zaplavat?
Co?
Nechceš si jít zaplavat?
Drž se dál.
- Ne. - Vážně?
- Ne. - Nech se nadnášet.
- Na zádech? - Ne každý to dokáže.
- Já třeba ne. - Tak dávej pozor.
Musíš…
- Paráda. - Díky.
Zaberte, kluci!
Tak jedem, zaberte těma nohama!
A teď pro míče!
Pohyb!
Tady.
Maxi!
Super.
Díky.
Co je?
No…
jen mě překvapilo, žes to v tom binci našla.
- Není tu binec. - Jsi pozadu s úklidem?
Věci najdu snáz, když jsou venku.
- Organizovaný chaos. - Mám to pod kontrolou.
- Vím přesně, kde co je. - Jasně.
Jo.
Takže ti nevadí,
že máš image bordelářky?
Jak to myslíš?
Že jsi někdo, komu nevadí zatuchlé prostory a zápach.
Nech toho.
Ale máš tady…
fakt bordel.
- Chápeš, co tím myslím? - Dost.
Tak se na to nedívej, jestli se ti to nelíbí.
- To je lepší… - Líbí se ti to?
Mnohem lepší. Díky, Agnes.
Je tu strašné horko.
Mám malý větrák.
Ten je perfektní.
„Mám malý větrák.“
Ne.
Počkej. Přestaň, prosím.
Omlouvám se.
Promiň, Agnes.
Co v této fázi jejího života žene Selmu Lagerlöfovou kupředu?
Je to vztek? Žal?
Nebo třeba láska?
Byly o tom napsány knihy, natočeny filmy. Sám jsem nad tím dost uvažoval.
Ale teď mě zajímá, co si myslíte vy.
Tak co myslíte?
Hannesi?
Petro?
Tak nikdo?
No tak, třído!
Budíček.
Vás ráno alarm nevzbudil?
Agnes, můžeš odložit ten mobil, prosím?
Ano, omlouvám se.
Selma Lagerlöfová mobil přece taky neměla.
Ne, to ne.
Neměla. Tak ho odlož.
Jdeš večer do Lagretu?
Jo, já…
Sakra, promiň. Furt zapomínám, že ti není 18.
Vezmeme to ještě jednou od začátku.
Taky mám noční můry.
Nebo je to spíš jen ten samý sen pořád dokola.
Sny nikoho nezajímají.
- Já se nudím. - Ticho, nechte ji domluvit.
Bež na tu svou značku.
Ano, tam. Tak můžeš.
Jde přede mnou…
po žhavých uhlících.
- Nevidím… - Počkej, co to má být?
- Ještě jednou, ale tentokrát procítěně. - Dala jsem do toho cit.
Ne, to na mě nezkoušej. Tak znovu.
Já to nechápu. Zahrála jsem to stejně jako včera…
Tak znovu.
Jde přede mnou…
Klídek panstvo, ten monolog není jen tak.
Je snadný. Co dělám špatně?
Poslyš, za pár dní je premiéra.
Já vím.
- Musíme se soustředit, Agnes. - Já se soustředím.
Chtěla bych to zkusit znovu. Spravím to.
Myslím, že bude nejlepší, když si dneska dáš volno.
To není nutné.
- Ale je. - Není.
- Myšlenkama jsi někde jinde. - Jsem tu, do prdele!
Tak hele, takový slovník tady nepoužíváme.
To by stačilo.
Učit drama na střední je pěkně ubohé.
Prosím? Cos to řekla?
Řekla jsem, že učit drama na střední je pěkně ubohé.
Váš bratr by se za vás styděl.
Jdete dneska?
Uvidíme se tam.
Můžeš to dát do mrazáku.
Dobře.
Bože, to bolí.
Máš něco se zády?
Ne.
Mrknu se, jestli je tu Agnes. Agnes?
Agnes!
Co to děláš?
Otoč se.
Tak otoč se.
Tak otočíš se?
- Co to má znamenat? - Co je?
Tak co to je?
Proč se směješ?
Je super tě mít zpátky.
Jsi opilá.
- Že jo? - No a?
V tomhle stavu nikam!
- Půjdu, kam budu chtít. - Kam?
- Ven. - Ne.
- Takhle ne. - Jo.
- V těch šatech ne. - Vezmu si, co budu chtít.
Ne.
- Ani náhodou. - Pusť mě.
Mrzí mě to.
Strašně mě to mrzí.
Vím, že se na mě zlobíš. Taky mi chybí…
Strašně mi chybí.
Chci, abychom si o tom promluvily.
- Co myslíš? - Ne.
- Ano. - Ne.
- Můžu tě obejmout? - Ne.
- Nech mě být. Ne. Pusť mě. - Obejmu tě.
- Mami, pusť mě! Mami! - Ne.
Mami!
Pojď, Agnes.
Promiň. Pardon.
Vítejte.
Ahoj.
- Jak je? - V pohodě.
- Zdravím. - Dobrej.
Ukažte mi oba občanku.
- Děkuju. - Díky.
- A vy? - Moment.
- Díky. - Děkujem.
- Můžete dovnitř. - Díky.
- Co piješ? - Cokoliv.
Cože? Dobře.
Přijď pak za náma.
- Ahoj. - Ahoj.
Udělej mi… cokoliv.
Cože?
- Dva drinky čehokoliv. - Dobře.
Další u mikrofonu je Lea!
Potlesk pro Leu, prosím!
Díky.
- Ahoj. - Ahoj.
- Jak se máte? - Super.
- Co ty? - Skvěle.
Až na to, že mě máma šíleně štve.
Nevím, co to s ní je.
Oni tě sem pustili?
Mám Juliinu občanku.
Ukážeš mi ji?
- Co? - Tu občanku.
Tak ukaž.
Asi jsme si dost podobné.
Přestaň už s tím.
Já nevím, jak dlouho to ještě vydržím tolerovat, Agnes.
Co?
Nechápu, čeho se tím snažíš dosáhnout.
Kdy ta šaráda skončí?
Klid, Esther.
Nebo takhle truchlíš?
- Esther… - Ne!
- Už nebudu předstírat, že se nic neděje! - A setři si ty modré stíny. Hnusí se mi!
- Nekecej, že se ti to nelíbí. - Co?
No, nebylas do ní zabouchlá? Jejda, pardon. Ono to bylo tajemství?
Překvapuje tě, že mi to řekla? Říkala mi všechno.
Pravděpodobně jsem ji znala líp než ty.
Očividně.
Už jsi za ní byla?
Ještě jsem tě tam neviděla. V té pamětní zahradě.
Nikdy.
Fajn.
Ne.
Dej sem tu občanku.
Dej ji sem.
Řekla jsem, ať mi ji dáš! Pusť!
Agnes!
- Kam to jdeš? Zase ode mě utíkáš? - Nemůžu se na tebe dívat, Agnes.
- Cos to řekl? - Nemůžu se na tebe dívat!
Na co se nemůžeš dívat? Co?
Podívej se na mě. Tak podívej se na mě!
Nech toho, Agnes. Prosím, přestaň.
Prosím, já to nesnesu!
Podívej se na mě!
Co máš za problém?
Přestaň, Agnes. Prosím.
Proč se mnou spíš, když nemůžeš vystát, jak jsme si podobné?
- Agnes, ty mě neposloucháš. - Pusť mě!
S Julií to šlo hodně z kopce!
Nesnaž se být jako ona. Musíš mě poslechnout.
Vůbec nevíš, o co šlo. Nemáš ani…
Mrzí mě to.
Každý den…
se probouzím s výčitkami, že jsem měl něco udělat.
Ale neudělal.
Ty to nechápeš.
Nemáš tušení, co se tu noc stalo.
- Bylo to tak… - Já vím, co se stalo.
- Znala jsem ji celý život! - Měla i temnou stránku. Vědělas to?
Nemáš tušení, jak zle na tom byla.
- Tři roky… - Ne.
Tři roky jsem za ní běhal, všude ji vozil, staral se o ni!
Chránil jsem ji, aby si nic neudělala…
Přestaň lhát!
Tak co ode mě chceš slyšet?
No?
Nech toho!
Taky jsem ji miloval, Agnes.
Prosím, musím ti to říct. Prosím tě.
Přestaň s tím!
Ty to nechápeš? Můžeš za to ty!
Je to tvoje vina, že je pryč!
A co chceš, abych ti ma to řekl, Agnes?
Co chceš slyšet? Že se vrátí?
- Zmlkni! - Co?
- Sklapni! - Je mrtvá, Agnes!
Mrtvá!
Ty zasranej…
- Je mrtvá, do prdele! - Drž hubu!
- Ahoj. - Ahoj.
Zahraješ mi „Wake Me Up“ od Aviciiho?
Julie Svanová.
Další na řadě je Julie Svanová s písní „Wake Me Up“.
Julie Svanová!
Potlesk pro Julii!
Prodírám se temnotou,
vedena jen tlukotem svého srdce.
Nevím, kde ta cesta skončí,
ale jdu se na ni vydat.
Prý jsem moc mladá, abych to pochopila,
prý se chovám, jako bych pořád snila.
Musím se probudit, jinak mi život proklouzne mezi prsty.
To mi ale nevadí.
Tak mě vzbuď, až bude po všem.
Až budu moudřejší a budu si vědět rady se životem.
Celou dobu sama sebe nalézám,
ani jsem nevěděla, že to byl jen klam.
Tak mě vzbuď, až bude po všem.
Až budu moudřejší a budu si vědět rady se životem.
Celou dobu sama sebe nalézám,
ani jsem nevěděla, že to byl jen klam.
JULIE SVANOVÁ - ROSENDALOVA NEMOCNICE
MÁMA: OMLOUVÁM SE
CHYBÍŠ MI, MÁM TĚ RÁDA, OMLOUVÁM SE
CHYBÍŠ MI
NEMŮŽU SPÁT, ZKUSILA JSEM SNAD VŠECHNO.
PANIKAŘÍM. NESNÁŠÍM SVŮJ MOZEK, NIKDY NEZMLKNE.
TY LÉKY NEPOMÁHAJÍ. PŘESTAT S PITÍM TAKY NEPOMOHLO.
NIC MI NEPOMÁHÁ.
JESTLI MÁ TEN ŽIVOT BÝT POŘÁD TAKOVÝ, TAK SNAD ASI ANI NEMÁ SMYSL ŽÍT.
Agnes?
Agnes.
Jo, je doma. Díky, žes mi dal vědět.
Miláčku.
Zlato.
Proč jsi mi nic neřekla?
Proč mi nikdo…
Proč…
Nebyla to nehoda…
- Proboha. - Nebyla to nehoda, mami.
Ne, to nemůžeme vědět.
Nevíme to jistě, zlato.
Ale já to musím vědět.
Co si teď počnu?
- Strašně to bolí. - Ano, já vím.
- Vím, že to bolí. - Nemůžu dýchat, strašně to bolí.
Vím, že to bolí, zlato, ale jsem tady.
- Já to nezvládnu! - Jsem tady. Pojď sem. Vím, že to bolí.
- Vím to. - Já to nevydržím.
Ano, já vím.
Proč jsi mi nic neřekla? Proč?
Já… nevím.
Chtěla jsem.
Ale ona nechtěla.
Ona to nechtěla.
Byla proti.
Měla jsem si toho všimnout.
- Proč jsem si toho nevšimla? - Víš co?
Měla jsem něco udělat.
- My obě jsme měly něco udělat! - Byly jsme jí oporou.
Měly jsme ji rády.
Obě dvě jsme ji měly moc rády.
Byly jsme jí oporou.
- Ne, měly jsme něco udělat. - Víš co?
Ano, byly jsme tady pro ni, zlato.
Byly jsme jí oporou a ona to ví.
Ví to.
Já nemůžu jít…
- Ne. - Ne, jsi v bezpečí.
Spolu to zvládneme, neboj.
Zvládneme to.
Slibuju, ano?
Věř mi.
Holčičko moje.
Moc mě to mrzí.
ODPOČÍVEJ V POKOJI
Ahoj.
Máš teď hodinu?
Jo, za chvíli.
Už to vím.
Taky…
jsem…
za ní ještě nebyla.
Nemám…
na to sílu.
To myslím, že nikdo.
Mohlo nám být tak 11.
A víš, jak Julie vždycky všechno zaháněla do extrému?
Vždycky musela všechny překonat.
A daly jsme si…
Můj táta byl na snus a nebylo to…
…vzadu.
A hned potom nastupuješ ty.
- Počkej. - Nech toho.
Líbí?
Díky.
Včera jsi šla první.
Deset minut do představení. Připravte se!
- Jo. - Tady.
- Ahoj. - Ahoj, zmákneš to na jedničku.
Díky.
Nemáme moc času.
Do úsvitu máme jen jednu šanci.
Chce se ještě někdo podělit?
Taky mám noční můry.
Nebo je to spíš jen ten samý sen pořád dokola.
Sny nikoho nezajímají.
- Já se nudím. - Ticho, nechte ji domluvit.
Jde…
přede mnou…
po žhavých uhlících.
Nevidím jí do obličeje.
Je ke mně otočená zády.
Ptám se jí…
Spíš na ni křičím: „Hej! Haló, můžeš se otočit?“
Ale nic. Odmítá se otočit.
„Pozor.“
Nic víc neřekne.
„Opatrně.“
Ale já jsem na těch uhlících…
nedávala pozor
a teď mi hoří…
šaty.
Všechno je v plamenech.
Hoří mi celé tělo.
„A máš to,“ řekne.
„Co jsi jako čekala?“
A já nevím. Nevím, co jsem od toho čekala.
„Není to zadarmo,“ řekne.
„Pro nás ne.“
Nic víc si nepamatuju.
Tak to řekněte.
Co ti máme říct?
Už to chápu.
Co chápeš?
Že jsem shořela.
Konečně.
Překlad titulků: Jan Kucherko